Dette er en sand historie. Den begynder i en fransk skov en sommerdag i 1798.
Det er dernede.
Slip hundene.
Lad os binde hundene.
Få den ud derfra.
Jeg har ham. Giv mig noget at vikle om ham.
Du er nok ilter, hvad?
"Canton i St Sernin. En dreng, 11 eller 12 år gammel,
nøgen og tilsyneladende døvstum,
blev fanget i Caune-skoven, mens han søgte efter agern og rødder at spise,
af tre jægere, da han var på vej op i et træ for at undslippe dem."
"Han blev taget til den nærmeste landsby..."
Kunne jeg tage barnet med til Paris,
kunne jeg undersøge ham og se, hvor intelligent han er,
og hvordan en pubertetsdreng er, når han ingen uddannelse har fået,
fordi han har boet afsondret fra sin an.
- Lad os gå ind i laden. - Den lille er derinde.
Alle i Paris taler om barnet i skoven, om den Vilde Dreng fra Aveyron.
Nysgerrigheden er stor, og mine kolleger har tilladelse
fra indenrigsministeren til at overføre ham til Paris.
Det rapporteres, at efter et flugtforsøg, blev drengen fanget
og tilbageholdes på politistationen i Rodez.
Paris siger, vi skal af sted i denne uge.
Kom med mig.
Han kan ikke tage afsted, som han er.
Han er snavset, og han lugter.
Beskidte gris!
Bed han dig? Lad mig gøre det.
Han er mere rolig med mig. Han kender mig.
Vi krydser floden.
Alle skal ud. Vi skal krydse floden.
Alle passagerer tilbage i vognen.
"Tydeligvis døvstum men med forbløffende karaktertræk."
"Han bruger sanserne omvendt."
"Lugtesansen er bedst udviklet, derefter smag, syn og føling."
"Men han er ved at vænne sig til samfundet."
"Den vilde dreng forundres sikken over Paris' vidundere."
"Forhåbentlig vil han snart kunne fortælle os om sin fortid."
Læs afsnittet om Paris' vidundere igen.
"Den vilde dreng forundres sikken over Paris' vidundere."
Utroligt, ganske utroligt.
Professor, dr. Itard, den vilde dreng er her.
- Lad os gå over og se. - Vær ikke nervøs.
Han bed lægen.
NATIONALINSTITUTTET FOR DØVSTUMME
Der er intet at se.
143 cm.
Han må være 11 eller 12 år.
Hud: Finkornet, mørk.
Ansigt: ovalt.
Øjne: sorte.
Lange øjenvipper.
Hår: brunt. Hage: rund.
Mund: medium. Tunge: normal.
Han er ikke tungehæmmet.
Tandbygning: normal.
Tilsyneladende er der intet unormalt.
Så du det? Han reagerede ikke.
Sæt ham med ryggen til døren. Jeg vil prøve noget.
Han er døv.
Jeg så ham vende sig om i lands- byen da en nød blev knækket bag ham.
Skriv: "Ingen reaktion på høje lyde,
men han vender sig om, hvis en nød knækkes bag ham."
Fire år på venstre arm.
Ar på skulderen. To ar, højre arm.
Tre ar, højre ben.
To ar, venstre ben.
Cirka 15 ar i alt.
Flænger, hudafskrabninger.
De fleste fra dyrebid. For at overleve har han måttet dræbe.
Alle mærkerne er som krigsar. Der er et, der er anderledes.
Skriv: "På luftrøret ses
en sutur på ca. 60 millimeter."
Det lader til at være arret fra et sår lavet af et skarpt instrument.
Den, der efterlod ham, ville uden tvivl dræbe ham.
Sikkert. Ja, det tror jeg også.
Klæd ham på.
Her er, hvad jeg tror. De ville af med barnet
ved at skære halsen over på ham, sikkert med en kniv.
De efterlod ham som død i skoven. Bladene dækkede såret, og det helede.
Han må have været tre eller fire.
Var han yngre, ville han ikke kunne have klaret sig.
Men såret gjorde ham ikke stum, og alligevel taler han ikke.
Jeg tror, hans stumhed udelukkende skyldes hans isolation fra omverden.
Se ham engang.
Hvor er den vilde dreng?
Der er du jo.
Lad os gå. Du har fornemme besøgende.
Typisk parisere.
De vil alle sammen se dig.
Se dine flotte gæster. Her er den vilde dreng.
- Hvor gammel er han? - 10 eller 12.
- Kan han tale? - Nej, han grynter kun.
- Kan han høre? - Det ved vi ikke. Nej, ikke på sengen!
- Har han forældre? - Han blev fundet i skoven.
- Bliver han døbt? - Hvad spiser han?
Champignoner, rødder, agern.
- Kød? - Nej. Og intet sødt heller.
- Jeg har hørt, han angreb dyr. - Det er muligt.
- Er hans tænder normale? - Alt er normalt.
- Er han farlig? - Kun en gang i mellem.
- Du bør være mere forsigtig. - Desværre. Besøgstiden er forbi.
Allerede?
- Der er andre, der venter. - Aviserne har igen overdrevet.
Havde jeg vidst, han var sa dyrisk, havde jeg taget ungerne med.
Ikke dårligt.
Denne vej for at se den vilde dreng.
Er I kommet for at se den vilde dreng?
Tilbage i seng.
Gør, hvad du vil.
Vær stille.
- Hvad nu? - Barnet dør her.
Vi udstiller ham blot som en vanskabning.
Se her, Itard. Drengen er et laverestående væsen.
- Laverestående end dyr. - Det er netop pointen.
Dyr passer og træner man.
- Tror du, han kan trænes? - Jeg ved det ikke.
Men det er nytteløst at tage ham fra skoven
og lås ham inde som straf for at skuffe pariserne.
Hør engang. Jeg tror, han er idiot.
Jeg ser ingen forskel mellem ham og de sølle idioter i Bicêtre.
Du bør tage med mig en dag.
- Vi sender ham ikke til Bicêtre. - Der er ingen anden udvej.
Han kan ikke blive her. Det er ikke godt for ham eller for de døvstumme børn.
Er du ikke enig?
Han kan ikke blive her, men vi kan ikke sende ham til Bicêtre. Han er ikke idiot.
Han har bare været uheldig at tilbringe seks, syv eller otte år
i skoven helt alene.
Efter min mening blev drengen efterladt
og sikkert dolket af sine forældre, fordi han var unormal.
Du tror, hans isolation har gjort ham unormal.
Ja.
Hvorfor så forlade ham?
Fordi han var uægte, i vejen. For at slippe af med ham.
Tror du, du kan hjælpe ham?
Ja, jeg vil prøve at uddanne ham.
Jeg har tænkt over det, siden jeg først læste om ham i avisen.
Myndighederne kan overlade ham i min varetægt.
Vil du tage ham med hjem? Hvordan vil du klare det?
Min husholderske kan passe ham.
Jeg bor i udkanten af Paris, nær Batignolles.
- Her er barnet. - Goddag, min dreng.
Her bliver du glad. Vi skal nok passe på dig.
Madame Guérin, han forstår intet, men vi må tale til ham hele tiden.
Her er Spisestuen. Kom ovenpå og se resten af huset.
Jeg har forældremyndigheden over barnet.
Madame Guérin får 150 franc om året for at passe ham.
Jeg ved, hvor vanskelig opgaven er.
Det fascinerer mig, at alt, drengen har gjort, fra han kom,
har han gjort for første gang.
Han har for vane at snuse til alting,
men i dag fyldte jeg hans næsebor med snus, uden at han nøs.
I øjeblikket er hans følelser vist upåvirket.
Trods hans mishandling på insti- tuttet, så man ham aldrig græde.
Det er varmt nok. Jeg ville ikke kunne holde det ud.
Han kan. Du skulle have set ham tage gløder med de bare hænder.
Jeg er bange for, han smelter som et stykke sukker.
Jeg vil blødgøre ham.
Hvad han mister i styrke, får han i følsomhed.
Folk fra de sydlige egne er mere åbne end andre.
Det er på grund af solen mod deres hud, varmen.
Jeg ved, han ikke kan forstå os, men kan han høre os?
Han hører os, men han lytter ikke, ligesom han ser uden at se efter.
Vi skal lære ham at se og lytte.
- Værsgo, doktor. - Tak.
Giv mig din hånd.
Åbn munden.
Det er bedre.
Det tager vi os af senere. Nu skal han lære noget.
Hold godt fast.
Åbn munden.
Det er dit værelse. Dit værelse og din seng.
Hans første par sko.
Hjælp mig.
- Hvad er han bange for? - Han har aldrig gået med sko.
Han tror, de vil gøre ham ondt.
Selvom han har set sko før.
Tag et par skridt.
- Rejs dig. - Før ham over til mig.
Gå forsigtigt.
- Godt. - Så kan du godt slippe ham.
Han er mere følsom over for temperaturer. Vi viser ham, hvordan tøj er nyttigt
ved at efterlade ham i kulden med hans tøj ved siden af,
til han beslutter at tage det på uden hjælp.
Du kan lære at tænde den selv.
Det er ikke noget.
- Det er første gang, jeg ser ham nyse. - Også mig.
Det må være første gang. Se, hvor forskrækket han er.
Kom i seng, søde.
Godnat.
Intet gør ham gladere end at være ude i det fri.
Jeg tager ham hver dag til nabogrunden,
hvor Lémeri har læn ham at drikke mælk.
Jeg lader forberedelser, han måske ser, gå forud for turen.
Kl. 16.00 kommer jeg ind med min hat på,
hans skjorte over armen, min stok i hånden.
Det er underligt og rørende at se glæden i hans øjne, når han ser bakker og skov.
Vinduerne virker for snævre til hans ivrige blik.
Han læner sig fra side til side og udviser livlig spænding,
når hestene sagtner farten, før de stopper.
Forbipasserende vil tro, de ser en helt normal dreng,
bortset fra hans gang, der er tung på grund af skoene,
og fordi han har svært ved at følge med mig og for hans tendens til at småløbe.
Jeg giver ham hans mælk.
Hvad ser du på? Trillebøren.
Gå ud og leg med Mathieu.
Nej, det er okay.
Nej.
Skeen skal være der.
Flot.
Hvad vil du?
Det er hans tegnsprog. Han prøver at fortælle, han er sulten.
På instituttet bemærkede jeg, han slog på kruset, når han var tørstig.
Se.
Jeg vil vise dig noget.
Led efter den.
Jeg prøver at fange ham med sjove ting, der har med hans madbehov at gøre.
Flot.
Spis det.
Det er din tur.
Hvad har du gjort?
Gå din vej!
Vores ture er mindre hyppige, hans ture knap så rigelige,
han sover mindre, og hans dage er mere rettet mod uddannelse.
Jeg gør gradvist legen med bægrene mere indviklet.
Jeg bruger en ting, han ikke kan spise. En tinsoldat i øjeblikket.
Se på soldaten.
Find ham.
Der var han.
Hold øje med, hvad du laver.
Bravo.
Jeg tror, han hører mig.
Han vender sig tit, når nogen taler bag ved ham.
Som om han opfattede lyden. Især lyden "O".
Hvis han ikke er døv, kan han måske lære at tale.
Måske. Det tager et spædbarn 18 måneder at lære et par ord.
Stakkels vilde dreng. Han har ikke engang et navn.
Du har ret.
Da han reagerer på lyden "O", kan vi give ham et navn med "O".
Aurélien, Oscar, Nestor.
Victor.
Så du ham? Det kan han lide.
Godt, Victor. Du hedder Victor.
Han er vant til navnet Victor. Han vender sig eller løber, når han hører det.
Vi er enige om at træne hans lydhørhed for lyden "O".
Må jeg bede om noget vand?
Vandet er koldt.
Jeg kan lide vand.
Nej.
Vand.
Giv ham det.
Mislykkedes det med vandet, går det måske med noget andet.
Hans smag for mælk får ham til at udtrykke sig selvstændigt
på hans sidste besøg hos Lémeri,
Før han tog hjemmefra, gemte han noget underjakken,
men jeg besluttede at lade det passere.
Så du det?
Han ødelagde skålen, så han troede, du ikke ville give ham mælk,
så han tog sin egen skål med.
Vent. Bed mig om noget mælk.
Kom, Victor.
Jeg vil gerne have noget mælk.
Her er noget mælk.
Nej. Bed om det.
Madame Guérin, jeg vil gerne have noget mælk.
Tak, madame Guérin.
Mælk.
Giv ham det alligevel.
Mælk.
Flot.
Det var første gang, Victor havde forsøgt at tale.
Madame Guérin høne det med stor tilfredshed,
men jeg indså noget, der mindskede dette fremskridt.
Først da mælken var serveret, sagde han noget.
Jeg syntes, vi skulle blive ved og ventede på, han skulle spørge igen.
Victor, bed mig om mælken.
Nej. Vent.
Mælk.
Se, hvad jeg gør.
Nej, Victor.
Mælk.
Det var ikke, hvad jeg havde håbet.
Havde han sagt ordet før det, han ville have, blev givet,
ville han have forstået talens brug,
vi kunne have kommunikeret
og have gjort store fremskridt.
I stedet gav han kun udtryk for den glæde, han følte,
hvilket ingen nytte gjorde.
Victor har været her i tre måneder, og jeg ved, jeg presser på.
Jeg må vække hans hørelse, som forståeligt nok er sløvet.
Før brugte han kun ørerne til at lytte efter nedfaldsfrugt,
eller hvis der kom farlige dyr.
P.
U
Godt.
O.
A.
E.
Godt, Victor.
O.
Godt, Victor.
- Godmorgen, doktor. - Godmorgen, madame Guérin.
Han bælgede lige så mange som mig.
Se ham.
I morges flyttede jeg tingene.
Har du set, doktor? Han har ordenssans.
Det beviser, at hans hukommelse kan trænes.
Jeg skal mødes med en tømrer fra Batignolles.
Se på nøglen.
Saksen.
Hammeren.
Nej, vent på mig.
Bliv der.
Victor, giv mig hammeren.
Victor, giv mig nøglen.
Victor, giv mig saksen.
Nej, ikke sådan.
Jeg skulle ikke have overset hans naturlige ordenssans.
Victor, hæng tingene på plads.
Flot, Victor.
Drik.
Victor har altid bedst kunne lide vand,
og hans måde at drikke på viser stor nydelse.
Han står ved vinduet og kigger på naturen udenfor,
som om naturbarnet forsøger at forene
de to ting, der har overlevet hans tabte frihed -
et glas klan vand og synet af solen over landskabet.
Jeg vil undgå, at Victor gør alt ud fra hukommelsen,
og det opnår jeg ved hele tiden at ændre på tegningerne.
Victor, se herover.
Se godt efter, Victor.
Madame Guérin, har du set Victor?
Nej. Jeg troede, han var hos dig.
Han er forsvundet.
I et langt øjeblik troede jeg, at min frygt,
siden Victor kom til os, var sket:
at hans længsel efter det fri havde vundet
over hans nyfundne behov og spirende kærlighed.
En raslen i træet fik mig til at se op mod de højeste grene.
Victor, hvad laver du deroppe? Kom ned og læs.
Flot, Victor. Her er dit vand.
Jeg besluttede at gøre sammenligningssystemet endnu mere vanskeligt.
Jeg skrev bogstaverne, der stavede en ting, omkring tingen
og slettede så tegningen, og håbede Victor ville se på ordet
som en fortsættelse af tingen.
Kom nu.
Det er det samme som før.
- Madame Guérin. - Hvad er der? Han er udmattet.
Han har næseblod.
Nej, jeg tager mig af ham.
Hvis han ikke har forstået nu, ved jeg, det er min skyld.
Der er langt mellem en tegning og at stave en ting.
I øjeblikket er det alt for vanskeligt for Victor.
Jeg må finde en bedre måde for hans underudviklede evner,
hvor hver hindring, han overkommer, forbereder ham på den næste.
Jeg fik en tømrer til at lave et sæt træbogstaver til mig.
Victor læne hurtigt at lægge dem i orden, men han har et trick.
Han lægger bogstaverne under brættet i omvendt rækkefølge.
Flot, Victor. Du har opfundet noget,
så du slipper for hukommelse og dømmekraft, men det er i orden.
Det er blot bevis på din intelligens.
Her. Drik.
Lad os komme i gang.
Madame Guérin!
Slap af.
- Hans anfald er så hyppige. - Hans anfald er din skyld.
Du tvinger ham til at læse fra morgen til aften.
Du gør hans eneste glæder til øvelser.
Måltiderne, turene, alt.
Du vil have ham til at indhente alt på en gang.
Han arbejder ti gange mere end et normalt barn.
Du har ret. Jeg gør hans ture længere.
Victor har været her i syv måneder, og jeg ved ikke, om han kan blive.
Madam Guérin er på grådens rand.
Jeg må til Paris for at tale om drengen med Hans Excellence.
Pinel har overbevist myndighederne om,
at idiotbørnene fra Bicêtre-hospitalet
har samme evner som Den Vilde Dreng fra Aveyron,
og at Victor derfor ikke kan være social,
og at der intet håb er ved at fortsætte hans uddannelse.
Hans Excellence kunne ikke mødes med mig. Jeg er bekymret.
Det er din måde at tale på.
Men sprog er også musik.
Det vil du måske lære.
Sæt nye bogstaver på rette sted.
Godt.
Nej, det er ikke alfabetet.
Du tager fejl. Forfra.
Saml dem op.
Victor, ind i skabet.
Victors raserianfald stopper tit vores arbejde.
Jeg stopper dem ikke med blidhed, som er utilregneligt,
men med forstyrrende metoder, Boerhave brugte på Harlem-hospitalet.
Men jeg må ikke bruge skabet for meget.
Slår metoden fejl, frygter jeg, den er nytteløs.
Kom, Victor.
Du må ikke græde.
Du kan godt. Kom.
Du kan godt.
Godt.
Det er til dig, når du er færdig.
I dag græd Victor for første gang.
Godmorgen. Se på mig.
Madame Guérin?
- Gjorde jeg det rigtigt? - Ja.
Mælk.
Værsgo.
Victor, jeg ved, du kan skrive det.
Hør her. Koncentrer dig nu.
- Mælk. - Godt.
MÆLK
Farvel.
Er du klar?
A.
E.
I.
O.
U.
Flot, Victor.
I.
Nej, Victor, ikke grine.
Ikke grine, Victor. O.
Nej, Victor.
U.
Nej. Victor!
Værsgo. Græd bare.
Jeg giver op.
Jeg spilder tiden med dig. Jeg fortryder til tider, jeg kender dig.
Jeg har mistet modet, og jeg er skuffet.
Kendte jeg ikke hans begrænsninger, ville jeg have sagt, han forstod mig.
Jeg havde dårligt talt færdig, før han sukkede dybt
og en strøm af tårer brød frem under bindet.
Nu jeg var klar til at opgive mit foretagende,
og så den spildte tid, og hvor jeg fortrød at kende ham,
forbandede jeg nysgerrigheden fra de mænd, der fjernede ham
Fra hans uskyldige og glade liv.
Du må ikke græde.
Et brev til dig.
"Den omsorg, De har udvist over for Den Vilde Dreng fra Aveyron,
forandringerne og de, der stadig forventes at ske,
samt den interesse, en så fremmed skæbne inspirerer,
gør, at han er videnskabeligt interessant og bør beskyttes."
"Hans Excellence har besluttet at forny det årlige tilskud
til madame Guérin for hendes pasning af Deres elev."
Madame Guérin, gode nyheder.
Godt, Victor.
Du er Victor.
Ja, det er det samme.
Victor er dig.
Forstår du det?
Nej, men hver dag er der nye beviser på hans intelligens.
Madame Guérin, har du lavet det?
- Nej. - Victor lavede det.
- Det er den gamle skinkeholder. - En kridtholder, han selv har lavet.
- Vidunderligt. - Ja.
Har du lavet den, Victor?
Ja.
Det er fremragende. Tillykke.
Victor har lige opfundet noget. Victor er opfinder.
Man skal have udstået indlæringens strabadser,
fulgt og undervist barnet og hans drøje fremgang
fra første opmærksomhed til denne opfindsomme gnist
for at forstå min glæde.
Tilgiv, at jeg tillægger en så simpel og gængs ting sådan glæde.
Se her.
Bog, saks, billede.
Børste, nøgle, klokke.
Saks, glas, bog.
Hammer, kam, kasse.
Bog, børste, lysestage.
Klokke, pen, bog.
Kam, nøgle, klokke.
Klokke, lysestage, glas.
Nøgle, børste, kam.
Kam, nøgle, klokke.
Kasse, hammer, glas.
Værsgo, Victor. Drik.
Når han kan, får han belønning. Når han ikke kan, straffer jeg ham.
Men jeg har vidst ikke givet ham nogen retfærdighedssans.
Han adlyder og korrigerer af frygt eller håb om belønning
og ikke på grund af moralsk overbevisning.
For klarere resultater må jeg gøre noget vederstyggeligt.
Jeg må teste hans hjerte med en stor uretfærdighed
ved at straffe ham uden grund, efter han gør noget rigtigt for næsen af mig.
Ved at tvinge ham ind i det mørke skab,
giver jeg ham både en afskyelig og uretfærdig straf
for at se, om hans reaktion vil være oprør.
Bog, nøgle. Værsgo.
Hvad er det, Victor?
Ind i skabet.
Af sted.
Du har ret.
Du gør ret i at gøre oprør.
Bare min elev kunne forstå mig i det øjeblik.
Jeg ville have sagt til ham, at hans bid fyldte mig med glæde.
Hvordan glæder man sig halvhjertet?
Jeg beviste, at rigtigt og forken ikke længere var fremmed for Victor.
Ved at fremprovokere følelsen, hævede jeg den vilde dreng
til at være et moralsk væsen ved det nobleste af hans træk.
Victor er gået glip af sine ture, for jeg ligger i sengen med gigt.
Guérin har tilkaldt dr. Gruault
og glemt, at Victor hader besøgende.
Hvad siger du så?
Pulsen er normal. Det er bare en forkølelse.
Hold dig indendørs et par dage.
Tak.
Din unge ven har afsluttet vores konsultation.
Farvel.
Jeg kan ikke tage dig med.
Hør efter.
Jeg skal ikke gå tur. Jeg er syg. Jeg skal til lægen.
Du skal blive her.
Gå nu.
Victor, gå ud og hent noget vand.
Min høne!
Hjælp! Tyv!
Jeg tror ikke, vi ser Victor igen.
Jeg kan bekræfte for Hans Excellence, at han havde sine sansers fulde brug.
Han gav hele tiden bevis på sin opmærksomhed og hukommelse.
Han kan sammenligne, skelne og bedømme
og bruge det til ting, der blev brugt i hans uddannelse.
Barnet fra skoven talte om at være spærret inde i en lejlighed,
og alle de glade ændringer skete over ni måneder.
Desværre er Victor undveget...
- Victor er her. - Hvem kom med ham?
Ingen. Han kom selv.
Min dreng kom hjem af sig selv.
Du er ganske forreven, men du er her.
Jeg er glad for, du kom hjem.
Forstår du det? Dette er dit hjem.
Du er ikke mere en vild dreng, selvom du endnu ikke er en mand.
Victor, du er en forbløffende ung mand med store forventninger.
Madame Guérin, lad ham hvile sig.
Senere genoptager vi lektionerne.